1999 Tower Recordsin myynti oli yli miljardi dollaria.
Miljardi dollaria.
Viisi vuotta myöhemmin se hakeutui konkurssiin.
Konkurssiin.
KLASSINEN
Kauan sitten, kun teineillä oli suuret kokoelmat vinyylisinglejä...
Se oli minusta kiehtovaa.
Se oli melkein parempi kuin iso kokoelma CD-levyjä -
albumeita tai mitä vain.
Miettikää: 45 kierrosta minuutissa.
Parempi laatu ja paljon kestävämpi kuin aiemmat savikiekot -
ja valikoimissa kaikkea toivomaasi musiikkia.
Niitä voi kantaa mukanaan pienessä laatikossa.
Se oli Towerin juttu.
EI MUSIIKKIA, EI ELÄMÄÄ.
Musiikki toi tarkoitusta nuorten elämään.
Kaikille toki, mutta eniten nuorille.
Ja me tarjosimme heille sitä.
KAIKKI PÄÄTTYY AIKANAAN
Ensimmäinen ostamani levy -
oli Bob Willsin "New San Antone Rose."
Se maksoi 35 senttiä.
LEVYJÄ, KOSMETIIKKAA, ELOKUVIA
Sacramento, Kalifornia
Oli vuosi 1941, ja isälläni oli rohdoskauppa nimeltä Tower Drugs.
Se sijaitsi Tower Theatren talossa.
Kauppa oli pikkuruinen, ja silti sieltä löytyi kaikkea.
Oli leluja, viinaa, lehtiä, tupakkaa -
hajuvettä, kosmetiikkaa, karkkia. Mitä vain.
RUSS SOLOMON, 18
Kaupassa oli myös limsa-automaatti.
Ja sen yhteydessä jukeboksi.
Yhtenä päivänä isä kysyi: "Miksemme myy levyjä?"
Hän pyysi jukeboksin omistajaa myymään käytettyjä levyjään -
ja tämä myi ne meille 3 sentillä. Me myimme niitä 10 sentillä.
Ne menivät kuumille kiville. Niin isä sanoi:
"Jos käytetyt menevät kaupaksi, niin eiköhän uudetkin."
Menimme San Franciscoon, mistä levyjä sai tukusta.
200 levyä maksoi noin pari sataa taalaa.
Pyysimme edustuslupaa, pulitimme rahat -
ja niin olimme levybisneksessä.
Noihin aikoihin isä purki väliseinän -
viereiseen tyhjään liiketilaan.
"Laitetaan levyosasto sinne."
Annoimme sille nimeksi Tower Record Mart.
Isällä ei ollut valittamista, koska hänellä oli ilmaista työvoimaa.
Häntä harmitti, koska minun olisi pitänyt olla koulussa.
Tajusimme saman tien, että tämä oli iso juttu.
Sanoin isälle haluavani laajentaa.
"Laitetaan kunnon hyllyt, lisätään jukeboksin valikoimaa, kaikkea."
Kaikenlaista hienoa.
Hän kieltäytyi jyrkästi: "Jätä minut pois laskuista."
"Jos sitä haluat, niin osta levykauppa minulta -
ja tee sitten, mitä lystäät. Minä en sitä rahoita."
Minä suostuin, ja hän sanoi: "Se on huomenna sinun."
"Diili on tämä. Sinä saat kauppatavaran -
ja maksat yhtiön velat. Heippa."
Ja siinä minä olin, uuden yhtiön omistaja.
Kaikki mitä hän teki vaikutti minuun.
Miten sen nyt sanoisi...
Hän antoi kokonaisen elämäntavan -
ihan vain olemalla siinä, ja minä omaksuin sen.
Hän oli laiha kaveri, joka tykkäsi hauskapidosta.
Rakasti musiikkia ja tanssia.
Talossamme raikui aina musiikki.
Tuntui kuin vanhemmat olisivat pitäneet hauskaa joka ilta.
Kyllä he jonkin verran joivatkin.
Aloitin kai joskus 5-vuotiaana.
Menin hänen kanssaan töihin ja lajittelin singlejä.
Se oli oikea perheyritys. Äiti oli paikalla myös.
Hän taisi pitää huolta kirjanpidosta silloin.
Isällä oli haave ja intohimo -
avata oma levyjen supermarket.
Hän avasi levykaupan Wattin ja El Caminon kulmaan.
Se oli pieni kauppa, ehkä noin 300 neliömetriä.
Hyvä ystäväni, joka oli hoitanut rohdoskaupan mainontaa -
Mick Mickelson, sanoi että kaupan nimi on muutettava.
"Tower Record Mart, on liian..."
Laitetaan nimeksi Tower Records ja käytetään Shellin värejä.
"Laitan siihen kirjaimen, joka erottuu joukosta aivan omalla tavallaan."
Ja niin hän piirsi sen.
Sacramentossa ei nuorille ollut juuri paikkoja hengailla.
Keskustassa oli, mutta pohjoisessa ei juuri mitään.
Tower Books and Records oli keskellä tyhjää parkkipaikkaa.
Lukiolaisille se oli se oikea paikka.
Mentiin Tower Recordsiin.
Se oli folk-musiikin alkukautta -
ja me istuimme autoissamme parkkipaikalla soittaen musaa.
Sinne tuli kitaristeja tai banjon soittajia -
soittamaan levykaupan edessä.
Menimme kaupan kuuntelukoppeihin -
ja kuuntelimme mahdollisimman paljon, koska levyihin ei ollut varaa.
Kuuntelukopit olivat kutupaikkoja.
Niissä harrastettiin seksiä.
Laitoimme niihin isot lamput, jotta niissä olisi niin kuuma -
ettei siellä voisi olla kauan.
Kauppa aukesi 1961. Olin 11. En tiennyt maailmasta muuta.
Käytävän suulta näki koko kaupan halki -
kulkevat LP-levyhyllyt.
Joku keksi sanonnan "pinot korkeiksi ja hinnat mataliksi".
Johtajat ja työntekijät olivat nuoria. He rakastivat musiikkia.
He nauttivat työstään. Heillä oli hauskaa.
Mikä oli hyvä, sillä palkka ei ollut hääppöinen.
Se oli Tower Recordsin alku.
Olin Towerilla töissä 37 vuotta. Aloitin 19-vuotiaana.
Watt Avenuen liike oli ensimmäinen paikkani.
Stan oli isälläni töissä olleen farmaseutin poika.
Hän käski minua antamaan pojalleen töitä.
Ja minähän suostuin.
Menin Wattin liikkeeseen ja George Horton -
tuli juosten tiskille ja kysyi kuka olen.
Sanoin olevani uusi työntekijä. Nimeni on Stan.
Hän sanoi: "Hienoa. Menemme Charlien kanssa syömään."
Minä olin että jaaha.
"Hyvä. Kaikki maksaa 3.88 -"
paitsi Frank Sinatra, Phase 4 ja Command. Ne ovat 4.88.
"Nähdään. Palaamme tunnin päästä."
Ja siinä minä olin. Se oli koulutukseni.
Tower oli sen ajan mahtavin työpaikka, koska se oli niin avoin.
Ja siellä sai soittaa ihan mitä halusi.
Siinä oli samalla harrastelija-DJ. Se oli tavoiteltu homma.
60-luvun alussa, vuosina -63 ja -64 -
ilmestyi kuvioihin pari bändiä, jotka muuttivat maailmaa.
Kun The Beach Boysin esikoinen "Surfin' Safari" ilmestyi -
koko bisnes muutti suuntaa singleistä LP-levyihin.
Ja 60-luvulla suuret ikäluokat tulivat ostokykyisiksi -
joten levyille tuli koko ajan enemmän potentiaalisia ostajia.
Ja alan kannalta hyvä juttu oli, että LP: t maksoivat enemmän.
Sen sijaan, että ostettiin 49 sentin singlejä -
alettiin maksaa 3.99, 4.99 tai $5.99 kokonaisesta LP: stä.
Yhden bändin levyä saattoi mennä jopa tuhat viikonlopussa -
mikä oli uskomatonta.
Hitit alkoivat myydä massoittain. Nuoria ostajia tuli yhä lisää.
He varttuivat sen parissa. He laajensivat musiikkimakuaan.
60-luvun lopulla radiosta alkoi kuulua muutakin kuin Top 40.
Oli todella uudenlaisia radioasemia.
Ne muuttivat ihmisten näkökantaa musiikin suhteen.
Ja me ratsastimme sillä aallolla.
60-luvun jatkuessa LP toisensa jälkeen -
muutti maailmankuvaa.
"Sergeant Pepper" ja "Pet Sounds" ja niin edes päin.
Samaan aikaan levybisneksessä virtasi yhä enemmän rahaa.
Ja juuri tuolloin Tower Records alkoi todella kasvaa.
Siinä ensimmäisessä aallossa, jolloin Russ avasi kauppansa.
Hän puhui jatkuvasti valikoiman laajuuden tärkeydestä -
ja kuinka hän halusi avata -
maailman suurimman levykaupan suurkaupungissa.
Hän oli kaunis. Kunpa muistaisin hänen nimensä.
Hän oli manikyristi parturinliikkeessä, jossa kävin.
Tapasin hänet sattumalta yhdessä baarissa Sacramentossa.
Kysyin: "Lähdetäänkö ajelulle? Mennäänkö San Franciscoon?"
Hän innostui heti. Ja sinne me lähdimme.
Se oli vasta alkuiltaa, siinä viiden kieppeillä.
Puolitoista tuntia myöhemmin söimme ja joimme San Franciscossa.
Ja söimme ja joimme. Vähän jazzia väliin.
Olimme aikamoisessa kännissä.
Lopulta päädyimme hotelliin.
Aamulla oli todella paha krapula.
Oli pakko jotenkin parannella, jotta voisi ajaa takaisin Sacramentoon.
Menimme yhteen drive-iniin Columbusin ja Bayn kulmassa.
Sain kunnon rasvaisen aamiaisen ja paljon kahvia.
Istuin siinä kamalassa kankkusessa.
Katsoin kadun yli, ja siellä oli tämä tyhjä rakennus.
Ja iso vuokrataan-kyltti.
Ainoa, mikä kiinteistön alueella näytti elävältä, oli puhelinkoppi.
Menin siihen koppiin ja soitin kyltissä olleeseen numeroon -
ja kysyin paikkaa vuokralle. Kaveri oli ilahtunut.
Tein sopimuksen noin vain.
Ja se olikin iso liike.
Levy-yhtiöstä kysyttiin, että minne laitat kaikki jääkaapit -
pesukoneet ja liedet? Hän sanoi, että sinne tulee pelkkiä levyjä.
He sanoivat, että idea oli niin hullu että se kaatuisi 3 kuukaudessa.
"Mutta me tuemme sinua."
Hän avasi San Franciscon myymälän -
levy-yhtiön rahoilla.
Onneksi serkkuni Ross osasi remontti- ja sähköhommat.
Hän lupautui kunnostamaan paikat.
"Laitan valaisimet, uuden lattian ja maalit."
Siinä se oli. Hän hoiti homman.
Ei meillä ollut varaa neonkylttiin tai muuhun.
Me avasimme kaupan, ja se lähti lentoon kuin raketti.
AVATTU NYT
Siellä kuhisi väkeä avajaispäivänä.
Minusta on kuva, jossa seison väkijoukko ympärilläni.
Se oli uskomatonta.
"Jos menet San Franciscoon, laita kukkia hiuksiisi."
Sellaista San Franciscon kaduilla oli.
Ihmiset polttivat pilveä -
ja koristelivat hiuksensa kukilla.
Fillmore oli tupaten täynnä. Se oli muutos.
Ihmiset vastustivat sotaa ja syrjintää.
Ilmapiiri oli poliittisesti aktiivinen -
ja San Francisco oli tavallaan tuon muutoksen peili ja keskus.
Ja tuon noidankattilan keskelle Tower Records syntyi.
San Franciscoon virtasi ihmisiä -
Pohjois-Kaliforniasta ja myös kaikkialta maailmasta -
kokemaan tämän hippiliikkeen -
mutta varsinkin sikäläisen musiikkiskenen.
Kaikki San Francisco bändit ja uuden musiikin.
Moni sinne musiikin houkuttelemana lähtenyt -
halusi tietää, mistä musiikki oli peräisin. He halusivat sen juurille.
Liikkeen ainutlaatuisuus perustui sen laajalle valikoimalle.
Asiakkaat olivat haltioissaan. Heidän silmänsä loistivat.
Kyllä valikoiman laajuudella oli suuri vaikutus -
koska he halusivat ihan kaikkea, noin alkajaisiksi.
TOWER RECORDSIN OSTAJAN OPAS
Minuun teki vaikutuksen se valtava...
Siellä tuntui olevan rajattomasti erilaista musiikkia.
Oli puhelevyjä, komedialevyjä ja äänitehosteita.
Kansainvälistä, ja kaikenlaista jazzia. Se oli uskomatonta.
Tower ei ollut vain ryhmä eri osastoja -
vaan ryhmä pieniä liikkeitä saman katon alla.
Oli kauppa jazzille ja klassiselle.
Siellä tutustui niihin ihmisiin.
He oppivat tuntemaan makusi, sinä heidän.
Siinä oppi musiikista paljon.
Se myös sai palaamaan sinne aina uudelleen.
Yhtäkkiä siitä tuli muotia nuorten keskuudessa.
He halusivat tehdä löytöjä -
joita halusivat kerätä. Oli muotia kerätä musiikkia.
Ensin kolahti se, että oli musiikin ympäröimä.
80 prosenttia siitä kaikesta oli täysi arvoitus.
Kun tulimme länteen, järkytyimme Tower Recordsin koosta -
ja siitä levyjen määrästä.
Kaikki levykaupassa häärivät ovat ystäviäsi 20 minuutin ajan.
Siinä oli myös tämä perheaspekti, yhteenkuuluvuuden tunne.
Kaikki alkoi pienestä perheyrityksestä Sacramentossa.
Ja yhtiön kasvaessa yhä suuremmaksi -
myös perhe kasvoi laajemmaksi.
Opiskelin toista vuotta, enkä viihtynyt yliopistossa.
Olin muuttamassa kotoa ja tarvitsin töitä. Piti ansaita rahaa.
Hain töitä Watt Avenuen kaupasta.
Tyttöjä ei palkattu, koska edellinen tyttömyyjä ei ollut toiminut.
Nämä kaksi herrasmiestä pitivät kirjakauppaa -
joka avasi -62. Se oli ollut pystyssä kolme vuotta.
Tytöt eivät saaneet pitää housuja.
Oli pidettävä hametta, jotta he voisivat kurkistella.
Heidi oli minulla apulaisena kirjaosastolla.
Se oli ensimmäinen kirjakauppa Sacramentossa.
Mark käveli kauppaan ja näki ensimmäisenä -
naisen, joka ripusteli leopardipikkareissa -
ja minihameessa Desideratan julisteita. Se olin minä.
Olin ahkera, enkä ujostellut -
eikä minua kukaan alistaisi.
Opin kiroilemaan ja ryyppäämään.
Opin vetämään huumeita.
Vietimme iltapäivää ystävien kesken, vai oliko se myöhäistä iltaa.
Taisimme tulla varastaneeksi pari levyä Towerilta.
Eikä se ollut viimeinen kerta, koska aloin työskennellä siellä.
Siellä oli hauskaa.
Ekana päivänä menin paikalliseen baariin, el Chicoon.
Nautin kostean, kolmen tunnin lounaan, ja palasin töihin.
Meno jatkui samana pitkään.
Mark on hullu. Täysi sekopää. Mutta hän pystyy mihin vain.
Viducich. Sid Vicious.
Sanoimme häntä Sid Viciousiksi, koska hän oli niin ilkeä.
Hän osasi haukkua ihmisen pataluhaksi.
"Minä juon milloin haluan, äläkä enää koskaan puhu minulle noin."
Ei se sellaista ollut.
Mutta olihan siitä apua, että omistaja oli paras ystäväsi.
Isä ja Russ ovat serkuksia.
Isäni piti kahvilaa Tower Drugstoressa.
Siinä yhteys Tower Drugsiin.
Isänikin päätyi lopulta Tower Recordsille.
Hän toimi kehittäjänä monet vuodet.
Kun avasimme uusia liikkeitä -
isäni rakensi ja suunnitteli ne.
Minun oli siis helppo saada töitä Towerilta lukion jälkeen.
Olin ensin kirjaosastolla apulaisena, sitten mainososastolla.
Mainostin siis kirjakauppaa.
Sitten siirryin suhdetoimintaan ja järjestin kirjailijavierailuja.
Lähes kaikki yhtiön työntekijät aloittivat myymäläapulaisena.
Heistä tuli sisäänostajia tai myymäläpäälliköitä.
Sitten he nousivat apulaisjohtajiksi ja johtajiksi.
He oppivat kaiken matkalla.
Ja Tower Recordsin kehitys -
koko sen kehityskaari -
perustui tälle.
Sanoin, etten aio alkaa miettiä omaa naiseuttani.
Ei mitään tekosyitä.
Aioin paiskia töitä kaksin verroin.
Koska halusin tulla kohdelluksi tasavertaisena.
Olin ensimmäinen palkattu nainen ja naisvaratoimitusjohtaja.
Olin ensimmäinen naistoimitusjohtaja.
Minulla oli siis tiedostamattani vastuu -
olla esikuvana jälkeeni tuleville naisille.
Kyse ei ollut siitä, mitä yhtiö voi opettaa työntekijöilleen -
vaan mitä työntekijät voivat opettaa toisilleen.
Se perheenomaisuus sai yhtiön kasvamaan -
ja menestymään. Olen vakuuttunut siitä.
Se on vanha Tom Sawyer -teoriani johtajuudesta.
Antaa jonkun toisen maalata aita.
Meillä oli vapaus tehdä mitä halusimme.
Hän antoi ne liikkeet haltuumme kaikkine tuotteineen -
ja sanoi: "Näytäpä nyt. Hoida homma oikein. Älä mokaa."
Sitten saimme olla rauhassa.
Yksi Tower Recordsin suosion avaimista varsinkin siihen aikaan -
oli ettei pukeutumissääntöjä ollut.
Varmasti varsinkin nuoret tulivat meille mielellään töihin -
koska kukaan ei määrännyt heidän pukeutumistaan.
Towerin työntekijöissä oli paljon muusikoita.
Sain töitä Tower Recordsilta, koska se oli ainoa paikka -
niillä hemmetin hiuksilla.
Se on totuus.
Rakastin Tower Recordsia ja musaa ja halusin vain olla siellä töissä -
ja olla niiden upeiden ihmisten ja upean musiikin ympäröimä.
Uskon, että kaikki Towerin työntekijät olivat asialleen omistautuneita.
Heillä ei ollut välttämättä muita taitoja.
Välillä ei edes sosiaalisia taitoja.
Mutta he tunsivat musiikin.
Kaikissa musiikkiliikkeissä, myytiin niissä soittimia -
tai levyjä, oltiin snobeja. Täydellisiä snobeja.
Levykaupoilla oli erityisen huono maine töykeydestään.
"Älä ruikuta, se oli vitsi."
Ennen vanhaan -
oli aikamoista taistelua saada levykaupasta levyjä.
TOWER AVAA LOS ANGELESISSA
Sunsetin liike nosti meidät todella kartalle.
Larry Clark soitti Russille. "Sinun on nähtävä tämä paikka.
Ihan paras maailmassa."
Hän tuli paikalle. Tontilla oli Madman Muntzin liike -
jossa asennettiin autostereoita.
Sunsetin ja Hornin kulmassa.
Tontin vuokra oli 4000 taalaa kuukaudessa.
Minun oli rakennettava liike.
Serkkuni Ross tuli taas hätiin.
"Ei muuta kuin pykätään talo."
"Selvä, tee se."
Se oli ensimmäinen rakentamamme liiketalo.
Se oli elementtitalo, joka on pystyssä 40 vuotta myöhemmin -
vai onko siitä 50 vuotta.
Perustana oli betonilaatta, sen päälle laitettiin metallihäkkyrä -
jonka aukkoihin tuli betonia ja lasia.
Lattia oli oranssia tiiltä, muutama tiski. Siinä se oli.
Ladoin Tower Sunsetin lattian näillä kahdella kädellä.
Ross rakensi koko höskän 75000 dollarilla.
Ei siihen muut pystyisi.
Koko liikkeen kuntoon saattaminen -
hyllyjen kasaaminen, levyjen esille laittaminen ja kaikki.
Stan oli mukana alusta saakka.
Tulin eräänä päivänä kotiin töistä -
mikä oli ojankaivuuta, lattian laittamista ja hikistä puuhaa.
Mutta hyvä puoli oli se, että levy-yhtiöt piipahtivat -
tuomassa näytetavaraa aika usein.
Niinpä sain kuunnella uusia levyjä kotona.
Yksi kaveri raahasi albumeita ylös...
Hänen kerrokseensa oli 12 askelta, minä asuin ylempänä.
Minä näin hänet, ja ystävällinen kun olen -
menin häntä tervehtimään. "Olen naapurisi."
Bob tuli katsomaan -
olinko saanut uusia näytteitä.
Hän oli tosi mukava. Tosi avoin. En tuntenut häntä.
Mutta meistä tuli hyvät ystävät.
En unohda, kun kerran tulin kotiin ja näin oven selällään.
Ajattelin, että onpa outoa. Kuulin sisältä loiskintaa.
No, LA: ssa on kuuma.
Kun Stan lähti töihin, Bob meni hänen asuntoonsa -
poltteli ruohoa ja kuunteli Stanin levyjä.
Hän tuli kotiin, ja minä lojuin ammeessa levyjä kuunnellen.
Se oli viimeinen pisara. Olin ihan raivona.
Sanoin, että hänen olisi aika hankkia töitä.
"Me tarvitsemme varastoapulaista. Mikset ryhtyisi sellaiseksi?"
Liike avattiin marraskuussa. Minä viivyttelin jonkin aikaa.
Hän käski hakea paikkaa ja minä hain.
Ja Charlie Shaw, silloinen johtaja, palkkasi minut välittömästi.
Rakastuin paikkaan heti sisään astuessani.
En tiennyt levybisneksestä mitään. Mutta olin heti omalla alallani.
Kuin olisi tullut kotiin ystävien luo -
ja siellä oli paljon hauskempaa kuin aiemmissa töissäni.
Ja taas... Emme olleet avanneet uutta liikettä sitten San Franciscon -
mutta sama juttu tapahtui Los Angelesissa.
Olimme yleisön keskellä. Se oli mahtavaa.
Niin paljon erilaisia ihmisiä ja musiikkimakuja. Ja rahaa.
Tiesin Sunsetin olevan sikäläisen levybisneksen keskus.
Jos et saanut hommaa toimimaan siellä -
olit markkinointiosaston silmissä huono työntekijä.
Kuvitelkaa. Olimme kävelyetäisyydellä -
koko LA: n seudun levyteollisuudesta.
Se oli hyvä strategia.
Jos on musiikkialalla, on oltava siellä, missä sitä tehdään.
Los Angelesissa ja varsinkin San Franciscossa -
monet artistit asuivat meidän naapurissamme.
Olimme heidän lähikauppansa. Se oli hienoa.
David Geffen astui liikkeeseen yhtenä lauantaina.
Juttelimme, ja hän käski tulla kuuntelemaan yhtä levyä.
Me hyppäsimme hänen autoonsa -
ja ajoimme Hollywood Hillsiin, missä hän asui.
Hän otti esiin asetaattikoelevyn ja pani soimaan.
Se oli Eaglesin esikoinen.
Oli Troubadour, Roxy ja Whiskey -
ja monia muita klubeja, joissa he soittivat.
Nuo bändit pitivät silmällä Toweria -
katselleen oliko heidän levynsä siellä ja oliko niitä paljon.
Se oli sellainen juttu.
Jos rakasti musiikkia ja levykokoelmaansa kuten minä -
oli jännä käydä heidän kaupassaan. Kävin siellä 3-4 kertaa viikossa.
Ajoimme pitkin Sunset Boulevardia -
ja ällistelimme kaikkea näkemäämme -
ja sitten näimme sen valtavan levykaupan.
Siellä unelmasi kohtaavat kuulijan.
Siellä saavutettiin lopullinen yhteys.
Unelmiesi yleisö kävelee ovesta sisään juuri nyt.
Voit seistä siinä ja katsella sen tapahtuvan.
He ovat sinun kuuntelijoitasi.
Se toimi myös kohtaamispaikkana.
Jos olit nuori muusikko -
ja tullut vasta kaupunkiin vailla kummempaa päämäärää -
menit ensimmäisenä Tower Recordsille.
Kaliforniaan ja Los Angelesiin saapuneet artistit menivät Towerille -
katsoakseen, kuinka levy menestyi.
Jos siellä oli paljon Elton Johnia muttei Eaglesia -
ei Eagles ilahtunut. Ja päinvastoin.
Liikkeeseen tuli pari tyyppiä -
joita ihailin niin paljon, etten voinut edes lähestyä heitä.
Eric Clapton...
Jimmy Page, Pete Townsend. Se oli jatkuva virta.
Kukaan ei häirinnyt heitä. Heillä oli paikka, minne mennä.
Muutama saattoi kuiskutella, että tuolla on Elton John.
Mutta artistit tiesivät, että siellä saattoi hengailla -
eikä tarvinnut pelätä jonkun tulevan häiritsemään.
Olin tiistaiaamuisin Tower Recordsilla klo 10 -
ja klo 9 LA: ssa, koska siellä se aukesi yhdeksältä.
Minä pidin siitä rituaalista.
Se oli musiikkikeskukseni. Tiesin, mistä löydän mitäkin.
Jos heillä ei ollut jotain vielä ensi viikollakaan, huomautin asiasta.
"Teidän täytyy hankkia tämä."
Elton kävi usein ihan virka-aikana.
Hän tuli kuljettajansa kanssa.
Kuskilla oli mukanaan laatikko -
ja Elton kävi läpi pitkää listaa.
Hän selasi levylaarit ja poimi kaikki uutuudet, joita ei ollut nähnyt.
Tower Recordsilla oli kaikkea.
He todella osasivat asiansa.
He eivät olleet musakaupassa töissä kuin missä tahansa.
He olivat omistautuneita asialleen.
Siksi pidin Towerista. Heidän kanssaan voi puhua musiikista.
"Oletko kuullut tätä?" He olivat kuin kavereita.
Tunsin liikkeen tyypit aika hyvin, koska olin kanta-asiakas.
Oli tämä pieni mies... Oliko se Bob?
Ei, se oli Stan. - Stan.
Hän oli suosikkini. Hän oli mahtava.
Hän kävi läpi joka käytävän, joka ikisen laarin.
Hän muisti uskomattoman hyvin, mitä levyjä hänellä oli.
Hän osti jokaista pari kolme, jokaiseen taloonsa.
Se oli mukavaa. Ei millään lailla uhkaavaa.
Siellä oli kotoisaa, kuin lempikahvilassa.
Lopulta sanoimme, että voisimme avata aikaisemminkin.
Aloimme avata kello 8.
Voin sanoa tämän ihan liioittelematta.
Käytin Tower Recordsilla enemmän rahaa kuin yksikään toinen ihminen.
Kun sana kulki, että tähdet käyvät siellä, alkoi hulvaton meno.
Siitä tuli LA: n in-paikka.
Tiesitkö, että tunnetun maailman ja maailmankaikkeuden -
suurin levykauppa on Los Angelesissa?
Se on Tower Records.
Ja Tower Records sijaitsee Sunset Stripin sydämessä.
Towerilta löytyy tuhansia suosikkilevyjä ja kasetteja.
Huomaat myös, että niistä kaikista saa alennusta.
Tower tuo sinulle selvää säästöä ostamastasi musiikista.
Löydät enemmän rock-LP: itä kuin luulit olevan olemassa.
Mukaan lukien ulkomaiset LP: t, mikäli sellaisia kaipaat.
Enemmän jazzia, klassista, kevyttä musiikkia -
countrya, kansainvälistä, puhelevyjä, kirjalevyjä.
Enemmän kaikkea, mitä olet elämässäsi nähnyt -
yhdessä ainoassa liikkeessä.
Löydät myös tuhansia singlejä.
Maailman suurin levykauppa on maineensa veroinen.
Osta Tower Recordsilta Sunset Stripillä tänä iltana -
ja vuoden jokaisena iltana keskiyöhön saakka.
Siellä on uusin albumini "Walls and Bridges" tänä iltapäivänä -
joten mene hakemaan!
Towerin konseptiin kuului vähittäiskaupan lisäksi sosiaalisuus.
Ennen somea ihmiset kävivät ulkona.
Ihmiset viettivät tuntikaudet selaillen levylaareja yhdessä.
He kohtasivat Tower Recordsilla. Me olimme määränpää.
Ihmiset kohtasivat Towerilla.
Ja se iski tajuntaani.
"Vau, tämä on cooli työpaikka."
Kun pääsin takahuoneeseen -
aloin todella tajuta, mitä siinä liikkeessä tapahtuu.
VAIN TYÖNTEKIJÖILLE
Siellä juopoteltiin.
Ihan perseet olalla.
Kulttuuriin kuului, että saatoit juoda niin paljon kuin huvitti -
ja tehdä mitä lystäsit, kunhan tulit töihin.
Yksi jätkä pesi aamulla kainaloitaan -
yleispesuaineella, koska oli nukkunut toimistossa yön -
ja piti mennä avaamaan liike.
Joskus saattoi tulla töihin vaikka tunniksi -
ja mennä sitten kotiin potemaan "viina-allergiaa".
Mutta kaikilla oli kuitenkin aina halu ryhdistäytyä ja mennä töihin.
Ilmestyit paikalle, vaikka heikotti.
Sääntönä oli, että älä polta ruohoa töissä. Älä viitsi.
Äläkä hemmetissä juo töissä.
Kyllä takahuoneessa silti saatettiin pitää bileitä välillä.
Mutta päivällä hoidettiin hommat ja se oli hauskaa -
ja illalla sitten hurviteltiin.
Monena yönä ei tullut edes nukutuksi, suoraan töihin vain.
Se ei ole viina-allergiaa. Se on elämäntapa.
60-luvun lopulla, 70-luvun alussa -
levyalalla alkoi kokaiinin aikakausi.
Ja se jatkui aina disko-aikakauden loppuun.
Juu, 70-luvulla aloimme käyttää nokkakärrybensaa. Kyllä.
Nokkakärrybensa on aine, jota nautitaan pienellä pillillä -
nenän kautta.
Tower Recordsin tyypit päätyivät aina kylppäriin.
Joko kylpeäkseen, juodakseen tai polttaakseen ruohoa.
Teimme inventaarioita öisin.
Tai olimme myöhään töissä milloin minkäkin projektin takia -
ja se vaati nokkakärrybensaa. Mistä me muuten laskutimmekin.
Kukaan ei tajunnut. Nokkakärrybensaa, juu.
Tiesit, että sinulla on laaja liikkumavapaus -
hoitaessasi töitä -
eikä mitään rangaistuksia tullut, jos jokin meni pahasti pieleen.
Koska koko juttu oli suuri kokeilu ihan alusta loppuun.
Mutta liike avattiin aina.
Ja teimme aina vuoromme, kaikesta huolimatta.
Ilmassa oli aina juhlan tuntua.
Se ei ollut työtä. Russ Solomon oli tavallaan sen hengen luoja.
Russ oli rento tyyppi, hän nautti elämästä.
Hänestä oli kiva tarjota porukalle töiden jälkeen. Varsinkin tytöille.
Sitä sattui niin usein. Russ nappasi kaikki nätit tytöt -
ja vei heidät baariin. Ja sinä jäit ainoana -
tiskin taakse seisomaan.
Isä oli aina naistenmies.
Hän viehtyi moneen kaunottareen. Ja he viehtyivät häneen.
Mutta hän kunnioitti naisia aina. Työ oli asia erikseen.
Ja juhliminen taas aivan oma asiansa.
Kello oli viisi aamulla, olimme juhlineet koko yön.
Jostain syystä Broadwayn liikkeen hälytys meni päälle -
ja Bud Martin, yhtiön silloinen varatoimitusjohtaja -
tuli paikalle, ja me olimme siellä vielä ryypiskelemässä.
Hän hiukkasen suuttui silloin.
Bud Martin ei suhtautunut johtamiseen yhtä rennosti kuin Russ.
Bud oli kuin liima, jonka avulla tämä juttu nimeltä Tower -
ja sen kulttuuri pysyivät kasassa.
Russ ei olisi koskaan pitänyt sitä kasassa ilman Budia.
Ei missään tapauksessa.
Bud Martin. Hän oli isäni kirjanpitäjä.
Kun Tower avasi, hänellä oli oma pieni toimistonsa.
Siitä tuli meidän toimistomme.
Bud hallinnoi lähes kaikkia osastoja.
Laskutusta, myyntilukuja. Kaikkia niitä aloja.
Kun tuli ongelmia, käännyttiin Budin puoleen.
En johtanut rahapuolta. En ollut mikään kirjanpitäjä.
Ei ollut talousopintoja, joten piti luottaa häneen. Ja minä luotin.
Bud oli toisessa päässä, herra Ei. Ja Russ toisessa, herra Kyllä.
Russilta sai aina luvan.
Sitten menit kertomaan herra Eille, että herra Kyllä oli antanut luvan.
Sitten piti perustella Budille, miksi Russ oli suostunut.
Se oli jatkuvaa taistoa.
Budista tuli lähes yhtiökumppani. He olivat yin ja yang.
Hän oli Russ Solomonin vastakohta.
Russ oli erittäin huoleton yrittäjä, joka rakasti musiikkia.
Ja Bud oli aito liikemies.
Minä sain homman toimimaan palkkaamalla väkeä.
Hän sai homman toimimaan, koska hänen oli maksettava siitä.
Russin ja Budin välillä -
oli viha-rakkaussuhde.
Russ sanoi: "Raha palamaan, homma hoituu."
Bud taas sanoo: "Ei. Rahaa ei ole."
Me kävimme lounaalla joka päivä. Ja riitelimme lounaalla.
Hän varjeli rahoja. Hän ei päästänyt mitään näpeistään.
Hän ja Russ taistelivat. Russ halusi avata liikkeen.
Bud sanoi: "Ei ole rahaa, olemme pian köyhäintalossa."
Russ sanoo: "Bud, minä teen sen. Laske, miten se järjestyy."
Jos hänelle ujutti pari drinkkiä, hän alkoi roikkua lampunvarjostimissa.
Tai keinua kristallikruunussa.
Hän oli rahan suhteen konservatiivi, mutta sosiaalisesti liberaali.
Hänen kanssaan oli hieman vaarallista mennä juomaan.
Meidät heitettiin ulos monesta paikasta.
Hänellä oli toinenkin elämä. Rakkaussuhteita ja sen sellaista.
Törsäilyä. Ihan sellaista normaalia, mitä rahalla tehdään.
Sitähän kulutetaan.
Bud rakasti autoja.
Hän osti vähintään yhden auton vuodessa -
joskus enemmänkin, ja vaihtoi niitä jatkuvasti.
Hän oli myös planeetan kovimpia naistenmetsästäjiä.
Hänellä oli toimistossaan takahuone, jonne hän vei naisensa.
Hän palkkasi heitä sihteereikseen.
Se oli niin mahtipontisen kamalaa, että se oli melkein vitsi.
Hän oli kunnollinen mies, joka eli kaksoiselämää.
Kaipa häntä kiehtoi ajatus, että mekin voimme pärjätä kisassa.
Itse hän ei olisi koskaan pystynyt siihen.
Minun oli johdettava hyökkäystä.
Sanoimme sitä "Russin Bussiksi". Hän oli niin peloton -
ja innoissaan kaikista tekemisistään.
Ei hän oikeasti ollut kartalla. Oikeasti.
Russilla oli erikoinen elämäntapa.
Hän ei pelannut golfia. Ei käynyt metsällä.
Tower Records oli hänen juttunsa. Ilma, jota hän hengitti.
Olit osa hänen perhettään. Se oli niin sanottu Tower experience.
Levy-yhtiöt pitivät vuosikokouksensa yleensä Los Angelesissa.
Minä aloin huvin vuoksi varastelemaan solmioita.
"Olosi on paljon helpompi ilman tätä."
On niin paljon mukavampaa. Te New Yorkin isot kihot -
tulette Kaliforniaan tuollaisina.
Tulette parhaissa vetimissä ja olette niin olevinanne.
"Tämä on Kalifornia. Täällä on rentoa. Riisukaa solmionne."
He tulivat sisään, ja sihteerini Frannie -
otti sakset ja leikkasi ne poikki.
Vähän ajan päästä siitä tuli legenda.
He antoivat solmionsa hänelle jo ovella.
Solmiojutusta tuli osa hänen mainettaan.
Älä laita tänne hyvää solmiota, tai jätä se autoon.
Hän ei saanut minun solmioitani, koska olin kuullut ne jutut.
Kun minusta tuli ison luokan tekijä ja menin sinne vieraaksi -
siellä oli iso taulu seinällä. Varmaan näin suuri.
Siinä oli rivi solmioita, jotka oli leikattu poikki tästä.
Varastin sitten koko solmion. Leikkaaminen herätti pahaa verta.
Älä koskaan leikkaa kravattia. Varasta se kokonaisena.
Käskin antaa kortin, jos he olivat ystävällisiä.
Välillä he eivät olleet kovin ystävällisiä.
Mutta heillä oli paljon mukavampaa ilman solmioita.
Solomonin viisaudet
Minusta hänen johtajuutensa ja visionsa -
ja hänen tapansa kohdella ihmisiä oli huomionarvoinen.
Jos nämä ihmiset eivät olisi voineet tehdä näitä asioita puolestani -
emme olisi saaneet mitään aikaan.
Koska me emme olleet muodollisia.
Teimme kaiken lennossa.
Se oli Russin Bussi.
Kun sait Tower Recordsilla idean -
menit joko Russin tai Budin puheille ja annoit mennä. Yksinkertaista.
Se oli hauskinta. Koskaan ei tiennyt, mihin kaikki johtaisi.
Russ Solomon. Hän oli Tower Records -
koska meillä ei ollut kaikenlaisia johtoportaita.
Istuit alas Russin kanssa, koska niin firmaa hoidettiin.
Hoidettiin hyvin pitkään.
Kasvatimme ihmisiä kaupoissa, lähetimme heidät seuraavaan -
missä he kasvattivat taas uusia, jotka lähtivät seuraavaan liikkeeseen.
Siihen aikaan meitä oli niin vähän, että kävimme kaikissa avajaisissa.
Menimme johonkin kaupunkiin 2-3 viikoksi -
ja meidän tiimimme panivat liikkeet kasaan.
Kun Tower kasvoi valtavaksi -
meillä oli oma tiiminsä, joka hoiti sen puolen kokonaan.
Mutta tämä oli vielä kaupan tiimi.
Mukana oli perusasiakkaamme ja apulaisjohtaja -
ja suosikki rockinostajamme ja pari esimiestä -
ja me vietimme pari viikkoa uusissa liikkeissä -
asentaen hyllyjä, merkiten levyjä -
laittaen levyjä laareihin.
Se auttoi herättämään yhteishenkeä -
mutta toi myös henkilökohtaisen menestyksen tunteen -
kun saatoit olla osallisena tässä.
Vuonna 1979 me olimme jo vallanneet länsirannikon.
Meillä oli liikkeet aina Seattlesta San Diegoon.
Sitten menimme Phoenixiin ja Tempeen.
Pari heppua tuli puheilleni.
Hugh Sazaki ja Aki Hanazawa.
He halusivat perustaa Tower Recordsin Japaniin.
Nämä kaksi herraa, Aki ja Hugh, tulivat Sacramentoon -
tapasivat Russin, ja Russ ihastui aina kaikkiin ideoihin.
Sitten he palasivat Japaniin.
Jokusen viikon päästä he kutsuivat katsomaan paikkoja.
He lähettivät lentoliput.
Matkustimme Japaniin, katsoimme paikat -
ja sikäläiset levykaupat.
Mutta yksi heppu Sapporosta, joka on Japanin pohjoisosassa -
oli varastanut Towerin nimen. Hänellä oli siellä Towerin liike.
"Voi ei."
Sanoimme, ettei ole kovin kohteliasta varastaa meidän nimeämme.
Ei olisi saanut tehdä niin.
"Mutta jos aloitamme täällä tukkumyynnin -"
voisitko antaa meidän myydä sinulle tuontilevyt?
Ja te hoidatte puljua." Siitä se alkoi.
Russ oli aina innoissaan uusista asioista.
Kaikki muut levyalalla inhosivat sitä.
"Me olemme amerikkalainen yhtiö, me myymme Amerikassa."
He eivät tienneet Japanista mitään.
Russilla ei ollut lainkaan sellaisia asenteita.
Muilla ei ollut sellaiseen halujakaan.
Se oli vain yksi Russin pikku projekteista.
Minä olin vain varastoapulainen ja sanoin:
"Minä autan teitä mitä haluattekin tehdä."
Työmme Tower Broadwaylla oli hakea levyt tukusta -
ja lähettää ne Japaniin. Silloin tapasin Russin ensi kertaa -
koska minä vastasin lähetyksestä ja vastaanotosta -
tienaten ehkä viisi taalaa tunnissa.
Ystävystyimme siten, koska muut eivät halunneet auttaa.
Sitä jatkui muutama kuukausi.
Eivätkä asiat näyttäneet hyvältä.
Emme oikein tienneet, mistä kiikastaa.
Ikävä kyllä, he eivät tienneet mitä tekivät.
He eivät olleet hyviä siinä.
Se oli perjantai-ilta, olimme Russin huoneessa juomassa.
Parit drinksut raskaan päivän päätteeksi.
Asia tuli yhtäkkiä esille. "Kenet minä lähetän Japaniin?"
Hän kysyi sitä minulta.
"Minä olen ainoa mahdollinen." Hän kysyi, kuinka niin.
"Et ole liikkeenjohtaja. Et tajua niistä hommista mitään."
"Olen hoitanut tätä Japanin juttua alusta saakka."
Hän kysyi, olisiko minusta siihen. Ja lopulta hän suostui.
Towerissa päätöksiin ei tarvittu suurta määrää ihmisiä.
Ei Japaniin olisi voinut pahempaa henkilöä lähettää.
Hänellä oli pahkasian sosiaaliset taidot.
Mutta hän toisaalta tiesi paljon lähetyksestä ja vastaanotosta.
Hän oli tutustunut kansainvälisiin toimituksiin.
Tarvittiin joku, joka tietää kuinka tuotteita tuodaan ja viedään.
Olin ollut siellä vasta kaksi ja puoli vuotta.
Näin sen tilaisuutena saada jotain aikaan.
En minä siitä mitään tajunnut. Rehellisesti sanoen.
Emme tajunneet mitään. Mutta teimme sen silti.
En tiennyt lainkaan mitä odottaa.
En ollut käynyt Japanissa. Piti hankkia passi.
Meillä oli varasto Akasakassa.
Se on kuin Tokion Beverly Hills. Ja siellä tämä pieni varasto.
Minun piti olla siellä puoli vuotta. Se oli sopimus.
Puoli vuotta aikaa joko hoitaa asia tai sulkea tukku.
Shibuya oli vähän kuin Times Square, Ginza oli vähän kuin Times Square.
Tokyo oli kuin Times Square. Paikka oli aina valaistu.
Tokio heräsi yöllä henkiin.
Shibuya oli ajanmukainen kaupunginosa -
missä liikkui paljon nuoria.
Japanilaiset seurasivat silloin tarkkaan amerikkalaista musiikkia.
Soitin Russille ja sanoin: "Me emme sulje tukkuliikettä.
Me avaamme vähittäiskaupan."
Siitä alkoi melkoinen kiistely, vähintäänkin.
Palaute Valloista oli, että se on aivan pähkähullua ajatus.
Se lieni Budin ensireaktio.
Bud halusi tehdä voittoa. Ei häntä laajentuminen kiinnostanut.
Jos et hyödynnä uutta ideaa -
jossa on edes hitunen järkeä, olet menettänyt jotain.
Russ ei ollut kaikkivaltias, joka määrää -
että tuo toimii ja tämä ei.
Yhtiö oli Russin. Hän rakastaa Japania. Sitä kulttuuria.
Niin hän sanoi: "Mark, tuo on loistoidea."
Hän oli niin hyvin ajan tasalla.
Hän meni portaita ylös ennen kuin siinä portaita olikaan.
Näin paikan ja ihastuin.
Soitin Russille, ja pian hän tulikin Japaniin katsomaan sitä.
Väänsimme lakipykälöitä 6-8 kuukautta -
koska sitä ei ollut tehty ennen.
Japanissa firman perustamiseen tarvitaan kumppani.
Siellä oli ravintoloita, Shakey's Pizza Parlors ja McDonald's.
Mutta ne olivat franchiseja.
Siellä ei ollut yhtään amerikkalaisten omistamaa vähittäiskauppaa.
Kukaan ei ollut tehnyt ennen niin.
Maa on 3000 vuotta vanha -
eikä kukaan voinut kuvitella amerikkalaisen firman -
avaavan liikettä ilman japanilaista kumppania.
Hyllyjen asennus, levyjen lajittelu, työvoiman hankkiminen -
sujui vaivatta. Se ei ollut ongelma.
Vaikein pala, kuten aina, oli lainopillinen vääntö -
jota liikkeen avaaminen vaati.
Mutta hän sai Shibuyan liikkeen avatuksi.
Avajaisaamuna kadulla oli 300-400 ihmisen jono.
Ihmiset olivat liiskautuneet ovea vasten odottaessaan sisäänpääsyä.
Ja sitten he tulvivat sisään. En ole moista nähnyt.
Towerilla hyvä alku Tokiossa
Kauppa oli täynnä avaamisesta sulkemiseen saakka.
Tienasimme 65-70 tuhatta sinä päivänä.
Sellaista se oli koko ensimmäisen kuukauden ajan.
Liike oli suurmenestys heti alusta saakka.
Japanilaisia kiinnosti kovasti amerikkalainen musiikki.
Ja se oli tuotu suoraan Amerikasta, eikä painettu Japanissa...
Se ei ollut Japanissa painettua Eaglesia.
Se oli Eaglesia Yhdysvalloista, tuotu Japaniin myytäväksi.
Ja se viba iski suoneen hyvin.
Me tosiaan olimme oikeassa paikassa oikeaan aikaan.
Jos sitä haluaa sanoa onneksi, niin sanotaan pois.
Miksi sinä sitä sanoisit? - Onneksi.
Me emme tunkeneet Americanaa japanilaisten kurkkuun.
Se oli kulttuuria, musiikkikulttuuria.
Mark löysi toisen paikan Yokohamasta.
Hän sai sen. Pistimme sen kasaan, avasimme, ja se menestyi.
Ei tarvinnut kuin avata ovet. Ihmiset työntyivät sisään.
Laajeneminen oli selvää. Russ ei malta koskaan jäädä paikalleen.
Aloimme löytää näitä hyviä paikkoja koko maasta -
yhden toisensa jälkeen.
JAPANIN LAAJENNNUS
Nähtyään tuon globaalin, tai kansainvälisen menestyksen...
Se varmaan antoi hänelle pontta avata New Yorkissa.
Tapasin Russ Solomonin 80-luvun alussa.
Siihen aikaan olin New Yorkin osastonjohtaja nykyisellä Sonylla.
Siihen aikaan se oli CBS Records.
Kaikkihan tiesivät Tower Recordsin -
mutta silloin se ei ollut itärannikon ilmiö.
Se alkoi keskustelusta NARM: in kokouksessa Floridassa.
Sanoin haluavani avata klassisen musiikin liikkeen New Yorkissa -
koska siellähän kuunnellaan klassista.
Russ kutsui meidät toimistolle.
Menimme sinne, ja Russ kysyi, että miten olisi liikkeen avaaminen -
keskelle Yhdysvaltain upeinta kaupunkia, yliopiston viereen?
Emme tajunneet, mitä hän horisee.
Menimme syvälle Ala-Manhattanille -
Villageen, Fourthin ja Broadwayn kulmaan.
Ei niillä kulmilla ollut edes varsinaista nimeä.
Sanoimme sitä Villageksi, ja niin siitä tuli osa Villagea -
vaikkei se oikeasti olekaan.
Kun panee tarpeeksi rahaa mainontaan, asioita tapahtuu.
Se oli kamalaa. Ajattelin, että mitä helvettiä hän meinaa.
Katuojassa makasi kuollut koira.
Olin shokissa. Ajattelin, että olimme helvetin esikartanossa.
Vuokra oli todella halpa. Kymppi neliöjalalta.
Siellä ei ollut mitään muuta. Tyhjiä toimistotaloja, tyhjiä liikkeitä.
Ympärillä ei ollut mitään. En voi korostaa tätä liikaa.
Ympärillä ei ollut mitään.
Se oli valtava. Neljä kerrosta, puolikerroksia, liukuportaita.
Hyvin kallis liike rakentaa. Hyvin suuri riski.
Otimme riskin ja kunnostimme sen.
Meitä pidettiin aivan sekopäinä.
Kukaan ei menisi Broadwaylle ostamaan levyjä.
Me avasimme, ja kadulla oli jonoa.
Tässä tämä sokkeloinen kauppa, puolen korttelin kokoinen. 4 kerrosta.
Siellä oli hissi, se oli niin korkea.
Ties kuinka paljon siellä oli tavaraa.
Se näytti upealta 12 tuuman vinyylitaideteoksineen.
Niitä oli kaikkialla.
Singleosasto yksinään oli ehkä isompi kuin yksikään toinen liike -
koko New Yorkin/Tri-Staten alueella.
Eikä kestänyt kauan ennen kuin koko tuo kaupunginosa heräsi taas eloon.
Tower Recordsin avaaminen herätti henkiin -
nuo 8 tai 10 korttelia Manhattania.
Työntekijät olivat kaikki omanlaisiaan tyyppejä.
Mutta Russ oli yhtiön kasvot joka tavalla.
Olin töissä Polygram Recordsilla New Yorkissa.
Kuten viihdealan yhtiöissä tapahtuu, johtaja vaihtui -
ja niin meitä lensi pellolle aikamoinen määrä.
Uusi johto astuu sisään. Olin markkinoinnin varatoimitusjohtaja.
On ikävää saada potkut.
Joudut sivuun alalta, jolla olet toiminut koko ikäsi.
Puhelin ei soi -
ja murehdit perheen elantoa.
Russ piti isot joulujuhlat suurimmilla markkina-alueillaan.
New Yorkin juhla oli todella iso. Ehkä 500 ihmistä.
Sain aivan yllättäen kutsun joulujuhliin.
Olin siitä iloinen. Mietin kuitenkin, haluanko mennä -
keräämään sääliviä katseita. Päätin silti mennä.
Siellä käveltiin ylös alas portaita.
Ensin katseltiin kaikki paikat. Se oli valtava liike -
ja tungos oli kova.
Russ oli kuin pillipiipari kaiken keskellä.
Hänen perässään kulki laumoittain ihmisiä.
Kun Russ kulki huoneen poikki, ihmislauma seurasi tiiviisti.
Jokainen halusi kätellä häntä, koskettaa.
Lopulta me kättelimme.
Kiitin kutsusta tai jotain.
Hän kumartui puoleeni ja sanoi:
"Meitä on lähdössä illalliselle tämän jälkeen. Tuletko mukaan?"
En halua... Otetaan alusta.
Hän sanoi minulle: "Tämän jälkeen olisi illallinen. Tuletko mukaan?"
"Totta kai, Russ, jos tosiaan haluat."
Hän kertoi paikan, menin sinne. Russ, neljä muuta ja minä.
Se hetki merkitsi minulle todella paljon.
Koska olin kanveesissa.
Ja että Russ Solomon vaivautui tekemään tämän eleen -
merkitsee vielä 20 vuotta myöhemmin paljon.
Useimmat olisivat hyödyntäneet bisnestilaisuutta -
ja napanneet pari levy-yhtiön johtajaa -
eivätkä työtöntä heppua.
Mutta Russ ei näe elämää niin.
Towerin taika liikeketjuna oli, että liikkeet olivat itsenäisiä.
Niin kirjakaupat kuin levykaupat.
Kun astuit Tower Recordsin liikkeeseen -
pidit sitä planeetan ainoana laatuaan.
LA: ssa paikalliset pitivät omaa liikettään ensimmäisenä.
New Yorkissa oli aivan samoin.
San Franciscossa uskottiin myös näin.
Kaikkiin tuli oma leimansa ihmisistä, jotka niitä pyörittivät.
Siksi ne olivat ainutlaatuisia. Se ei ollut massatuotantoa.
Kun saimme kunnon jalansijan itärannikon markkinoilla -
aloimme ostaa mainosaikaa maan kattavilta kanavilta.
Meistä tuli maanlaajuinen brändi.
Mutta suuret markkinat piti saada haltuun -
ennen kuin voi mennä lähiöihin.
Taisi olla 70-luvun loppua -
kun perustimme oman mainososaston.
Chris Hopson veti sitä.
Farrace oli siellä vain töissä, yhtenä avustajista.
Farrace oli yksi näistä ajattelijoista.
Hän tuli puheilleni ja sanoi:
"Towerilla pitää olla oma lehti. Sen nimi voisi olla 'Pulse.'"
"Hyvä. Tehdään se."
Mietimme Chrisin kanssa, miten saisimme lehden markkinoille.
Mainosrahojen vastineeksi saisi laatuaseman kaupoissa -
ja hyvän sijainnin hyllyillä.
Tämä antoi lehdelle vaikutusvaltaa.
"Pulse!" oli myös uskottavuusasia.
Emme vain myisi musiikkia -
vaan osaisimme kirjoittaa siitä ja välittää tietoa.
Missään ei ollut ketään, ellei lasketa jotain fanilehtiä -
ja pikkujuttuja isoissa sanomalehdissä -
joita olisi kiinnostanut puuhasi.
Moniakaan ei kiinnostanut, mitä 25-vuotiaat tekivät musiikin saralla.
Niinpä levytit.
Annoit pari haastattelua musalehdille ja joillekin sanomalehdille.
Siinä se sitten oli.
Se oli uskottava musiikkilehti -
ja vielä maan kattava, koska olimme jo laajentuneet niin.
Lehti vain kasvoi, ja se oli todella hyvä lehti.
Se oli hieno idea.
Muistan kuinka hän sanoi monesti: "Älä vain menetä siinä rahaa."
"Ja yritä tienata vähän."
Se oli ensimmäinen kerta, kun hän todella keskittyi ideaani.
Hän oli ennenkin kuunnellut ideoita.
Mutta kauppojen nuoret keksivät kaikenlaisia ideoita -
ja kaikki keksimämme oli oikeastaan lähtöisin kauppojen nuorilta.
Taide seinillä, näytteille asettaminen -
asenteet hyvien ja huonojen ostojen suhteen.
Nämä jutut tapahtuivat kauppojen tasolla.
"Ei musiikkia, ei elämää" tuli Japanista.
Me otimme sen omaksemme.
Käytimme heidän luovuuttaan, kiinnostuimme siitä.
Jonkun mielestä se oli liian synkkä. Meidän mielestämme hauska.
Se oli vähän sellainen Ressun tai Jaska Jokusen juttu.
Coolia.
Se oli kuuluisa levykansimaalauksista -
joita oli tiheässä ulkoseinillä.
Se herätti huomiota.
Yhtäkkiä oli normi laittaa niitä joka ikkunaan.
Artistit odottivat näkyvyyttä.
Niihin suuriin seinämaalauksiin pääsyä tavoiteltiin.
Ne maalaukset olivat hienoja.
Sitten veimme ne sisään, taideosastolle.
Joka paikassa maalauslevyjä. Ei pelkkää levyjen pinoamista.
Ihmiset veivät sen pitkälle. Ne maalauslevyt innoittivat.
Kuvaan laitetaan vauva, ja sen edessä roikkuu oikea dollarin seteli.
Ja vauva sukeltaa vedessä.
Kun ihmiset näkevät bändisi eteen niin paljon vaivaa -
siinä ihan järkyttyy.
Minusta se paransi -
ihmisten saamaa elämystä kaupoissa.
Musiikin esittely oli fyysisestikin jännittävää.
He brändäsivät sen. Punakeltainen logo ja kyltti -
jotka olivat paikallisen levykaupan merkki, oli nyt maanlaajuinen brändi.
Tower kasvoi yhä nopeammin ja menestyi yhä paremmin -
ja tuli tunnetummaksi tai tunnustetummaksi.
Towerin työntekijät olivat ylpeitä siitä.
Autoimme toisiamme kaikessa.
Kannustimme alaisia nousemaan ja jatkamaan matkaa.
Minusta tuli liikkeenjohtaja. Sitten aluejohtaja.
Sitten Yhdysvaltain toimintojen varatoimitusjohtaja.
Sitten liikkeiden suunnittelun ja kehittelyn varatoimitusjohtaja.
Olimme todella laajentumisvaihteella.
Oli aikamoinen muutos nousta yhden liikkeen tasolta -
katsomaan koko kuvaa.
Mutta kaikki ne vuodet eivät olleet loistavia.
Muistan, kun minun piti antaa ensimmäiset potkuni.
Vuosina -79, -81 ja -83 levy-yhtiöt -
vähensivät väkeä.
Rock and roll, joka oli ollut niin jännittävää viime vuosikymmenet -
ajautui jonkinlaiseen pysähtyneisyyden tilaan.
Moni levy-yhtiö oli laittanut kaikki munansa yhteen disko-koriin.
Moni radioasema muutti heti formaattiaan.
Joka suurkaupungissa oli 2-3 diskoasemaa -
jotka tulivat muiden tilalle. Huono juttu, koska disko ei myynyt.
Oli paljon lomautuksia. Levymyynti putosi pohjalukemiin.
Moni alan ihminen oli huolissaan.
Kaikki oli diskoa. Sitten disko kuoli yhdessä päivässä.
Joka paikassa haettiin huomiota DJ: den avulla.
"Disko on syvältä!" Ja sitten tuli lama.
Tapahtui kolme asiaa, jotka vetivät musiikkiteollisuuden -
ylös lamasta.
Yksi oli MTV.
Pane päälle, jätä päälle. Amerikka, näe musiikki, jota haluat nähdä.
Haluan MTV: ni.
Kohtalaisesti menestyneet artistit -
saattoivat lisätä uraansa aivan uuden visuaalisen osion.
Jos videosi oli MTV: llä, levymyynti kasvoi heti huimasti.
...minun MTV: ni.
Muistan kuinka allekirjoitin videobudjetteja -
jotka olivat 700000-800000 dollaria.
Oli niin tärkeää päästä MTV: lle.
Ja jos pääsimme, silloin meni lujaa.
Soita kaapeliyhtiöllesi ja sano "haluan MTV: ni!"
Toinen asia oli Michael Jacksonin "Thriller" -albumi.
Levyalalla sanotaan "Hitti kertoo kaiken."
Ja "Thriller" oli tuo sananparren nousuvesi, joka nosti kaikki laivat.
Niin moni ihminen marssi levykauppaan, myös Toweriin.
Kymmeniä miljoonia kerrallaan.
Ja liikkeessä he hoksasivat: "Ja miksei myös Lionel Richie?
Tässä olisi Madonnaa. Ja Springsteeniä ja Princeä."
Kaikki alkoi taas nousta.
Ja kolmas ja viimeinen vaihe, joka kesti aika kauan -
oli CD-levyjen tulo.
Sitä on vaikea muistaa nyt, koska ne tuntuvat niin antiikkisilta -
mutta jonkin aikaa CD: t olivat cooleja.
Kiiltäviä, hopeisia, loistavan kuuloisia.
Ne kuulostivat alkuperäisiltä, mitä ei LP-levyllä tavoittanut.
Se oli jännää, koska se oli digitaalista.
Vaikka pidänkin vinyylin soundista -
käy rahina klassista kuunnellessa -
lopulta hermoille.
Tämä juttu oli tulossa, ja piti miettiä kuinka se myydään kansalle.
Kuinka kertoa, että tämä on aivan uusi teknologia -
ja että niitä riittää jo myyntiin asti.
Mutta emme tienneet ottaisiko kansa ne vastaan vai ei.
Yhtiöiden pomot vastustivat CD: itä. He eivät halunneet niitä lainkaan -
koska pelkäsivät niiden luovan piraattimarkkinat.
Russ pysyi lujana -
ja hän oli ensimmäinen, suurin ja paras CD-alalla.
Se on niin puhdas. Olen tietoinen sen korkeasta laadusta.
Hän sanoi aina, että siitä tulee vähittäiskaupan pelastaja.
Nämä uudet, innovatiiviset, loistavalta kuulostavat levyt.
Osoittautui, että kaikki olivat väsymässä LP-levyihin -
ja he olivat valmiit uusimaan levykokoelmansa -
tällä kalliimmalla tuotteella nimeltä CD.
Se oli levybisneksen kultakautta -
kun ihmiset korvasivat kokoelmiansa CD-levyillä.
Katsokaa tätä hienoa uutuutta. Mistä niitä saa? Tower Recordsilta.
Towerin kauppa Los Angelesin Sunset Boulevardilla -
on koemielessä asentanut CD-hyllyn...
He tajusivat, että CD on paljon kalliimpi -
ja nostaisi hintaa noin 15.99-16.99 dollariin -
mikä oli taivaan lahja silloiselle teollisuudelle.
Ja Tower tarttui tilaisuuteen.
1988 kasettimyynti oli lähes tuplaantunut -
CD-myynti räjähtänyt -
ja vinyylimarkkinat kutistuneet lähes kolmasosaan.
Se oli jännää levy-yhtiöille, kuluttajille ja artisteille.
Yhtäkkiä olit rikas 20 miljoonan albumin myynnillä.
Tämä johtui siitä, että CD-levy myi niin hyvin.
Tower tietenkin hyötyi siitä. He olivat osa sitä kulttuuria.
Kuluttajien hylkäyksen takia -
suuret levykaupat ovat poistaneet vinyylialbumit -
kokonaan hyllyiltään. Onko vinyyli siis kuollut?
Nykyajan popmusiikki on monimuotoisempaa kuin koskaan -
ja valikoivuus on huipussaan.
Mutta myös äänitteiden hinta on kohonnut uusille tasoille -
ja siksi kuluttajat eivät hevin osta tuntemattomia artisteja.
Tower ja levy-yhtiöt tavallaan leikittelivät hinnoilla -
kuten vähittäis- ja tukkumyyjät usein tekevät -
nähdäkseen missä kulkee asiakkaan kipuraja.
Tämän ongelman poistamiseksi Tower on asentanut -
uusia CD-kuunteluasemia kauppoihinsa kautta maailman.
Ja yleisön reaktio on ollut loistava.
Mutta Russin ja Tower Recordsin näkökulmasta tilanne oli -
että levyt maksavat aina enemmän ja myyvät enemmän. Hienoa.
Kauppamme ovat isompia, valikoima on laajempi -
ja niissä on enemmän osaavaa väkeä. Kilpailu hoitaa itse itsensä.
Sillä lailla, Russ. Nyt voit avata lisää liikkeitä.
Russ oli pitkään vaikutusvaltainen mies.
Levyliikeketjuja on ollut paljon, mutta Tower oli vaikutusvaltaisin -
hyvin kauan.
Tower Records sai jälleen "Vuoden levymyyjä" -
palkinnon NARM: ilta -
eli National Association of Recording Merchandisersilta.
Tämä on jo neljäs kerta, kun Tower sai arvostetun palkinnon.
Palkinto myönnettiin Towerin hyvän imagon -
markkinointikyvyn ja verovastuullisuuden ansiosta.
Alkaen vuodesta 1984 tulivat Michael Jackson, Madonna -
Bruce Springsteen ja Prince. Ja sitten oli tukkahevibändit.
Sen jälkeen tuli grunge. Ja Hootie and the Blowfish.
Ja koko aikakausi 1984-2000.
Ei ole sattumaa, että hip hop koki kukoistuksensa tuona aikana.
Sitten tuli poikabändejä, Britney Spears ja Christina Aguilera -
jotka hyödynsivät suurta teinipoppiaaltoa.
Musiikissa räjähti pommi toisensa perään.
Tower oli kaiken keskiössä.
Jos maksat luottokortilla -
maksu rekisteröidään sekunneissa.
Kun tienaa sellaisia rahoja, siitä haluaa pitää kiinni.
Tower. Tower taas. Ja taas.
Kaikki musiikki on jumissa tässä vääntyneessä galaksissa.
Mutta Tower hankkii sen takaisin ja avaa kauppoja koko planeetalla.
Tower Records. Enemmän musaa vähemmällä rahalla.
Se oli jo älyttömän suuri. Kaikki tunsivat logon.
Kaikki tunsivat punakeltaisen kassin.
Digitaalisen vallankumouksen alkaessa -
levy-yhtiöt hyppäsivät kelkkaan CD: n myötä -
tajuamatta aiheuttavansa siten oman kuolemansa.
Mutta Tower oli mielestäni optimistinen -
ja odotti hyvien aikojen jatkuvan vielä pitkään.
He laajensivat tuona kautena.
90-luvun alussa menestyimme aika hyvin kansainvälisillä kentillä.
Taaskin kärjessä oli Japani, joka oli erittäin tuottoisa.
Ehkä jopa tuottoisampi kuin kotimainen yhtiö Amerikassa.
Muutimme vanhasta Shibuyan kaupasta tähän uuteen kauppaan.
Se oli 8-kerroksinen talo. 28000 neliötä.
Joka kerros oli oma kauppansa.
Ja paikka tuotti satoja tuhansia dollareita kuukaudessa.
Se oli valtava menestys.
Sitä ei voinut pysäyttää.
Se antoi itsevarmuutta.
Joku tuli Englannista ja kysyi, miksei meillä ole liikettä siellä.
Terve, olen Russ Solomon.
Toivotan teidät tervetulleiksi pikku paikkaamme Lontoon keskustassa.
Toivotan teille hienoa iltaa -
katsellessanne Wembleyn ja Towerin häitä.
Kaksi viihteen suurta nimeä.
Juokaa ja pitäkää hauskaa. Minä pidän.
Ja sitten Japanissa, kaveri joka lähetettiin Japaniin -
sai kontaktin johonkuhun Taiwanissa -
järjestämään asioita Hong Kongissa, Taiwanissa ja Singaporessa.
Yhtiöstä oli tulossa todella suuri.
KANSAINVÄLINEN, 192 TOWERIN LEVYKAUPPAA MAAILMALLA
Me teimme korkean tason bisnestä.
Mutta koskaan ei päässyt pakoon siltä asialta -
että istun ulkomaalaisten baarissa kello 2 aamulla Taipeissa.
Ja olen Sacramentosta. Aika cooli juttu.
Japanin ulkopuolisiin maihin siirtyminen oli riski.
He laajensivat Etelä-Amerikkaan, Aasiaan, kaikkialle.
Antaisitko faneille viestin?
Ei musiikkia, ei elämää.
Saimme mainetta maailmalla ja nautimme siitä.
Kaipa se hyväili egojamme tiettyyn rajaan.
Se oli aivan mieletöntä. Ihan tosi.
Se oli niin mieletöntä menoa. Tosi hauskaa.
Opimme yhä lisää musiikista.
Avasimme Mexico Cityssä, Kolumbiassa, Buenos Airesissa -
ja tutustuimme paremmin latinomusiikkiin.
Mutta todellista menestystä ei enää näistä uusista maista tullut.
Ja siitä löytyy syy.
Joskus vain voi nousta hattuun.
Kuten sanoin, oli kasvamassa tämä kulttuuri -
että perustamme kaupan minne tahansa, siitä tulee muka aina -
unelmien täyttymys.
Emme olleet tarpeeksi huolellisia Buenos Airesissa tai Mexico Cityssä.
Käskin lainata ne rahat.
Olen yhtä syyllinen siihen kuin kuka hyvänsä.
Olen typerä, koska hyväksyin Argentiinan kumppanuudet -
vaikken uskonutkaan niihin täysin.
Bud ei halunnut yhtiön velkaantuvan niin suuresti.
Hän taipui Russin painostuksen edessä -
vaikka oli ihan tyytyväinen -
koska tienasi henkilökohtaisesti oikein hyvin.
Kun katsoo musiikkiteollisuutta mistä kohtaa tahansa -
vuosina 1984-2000 -
ei koskaan voisi odottaa, että edessä on ristiaallokkoa.
Russ, mitä sanot uusista teknologioista, kuten MiniDisc, DCC -
tai musiikin ja videoiden lataamisesta suoraan kotiin?
Ovatko CD-levyni historiaa, ja vanhentuvatko Towerin varastot?
Uusia tekniikoita on niin paljon. Me hyppäämme niiden kelkkaan.
Hyppäämme mukaan hyvin varhaisessa kehityksen vaiheessa -
ja kasvamme niiden myötä. Tai hylkäämme ne, kuten DAT: in.
Koko tämä kotiin lataamisen käsite -
se voi olla totta jonain päivänä, toki.
Mutta siihen menee vielä kauan aikaa -
ja me ehdimme vaihtamaan -
toimintatapaamme ja reagoimaan todelliseen tilanteeseen.
Mitä CD-kokoelmaasi tai meidän CD-varastoihimme tulee -
ne tulevat olemaan kuvioissa vielä pitkään.
Sitä katsoo kaikkia virheitään, ja nehän on tullut tehtyä.
Ne saavuttavat sinut, niin se vain on.
Uskot kaiken järjestyvän.
Ja kun virhe saavuttaa, on liian myöhäistä tehdä asialle mitään.
Bisnes oli kasvanut merkittävästi. Se oli kansainvälistä kauppaa.
Myynti oli lähellä miljardiluokkaa siihen aikaan.
Ja Bud, kirjanpitäjä, ei oikein pysynyt mukana menossa.
Oli pakko palkata heppu ulkopuolelta, Dee Searson.
Koska luotin täysin Budiin, luotin täysin myös Deehen.
90-luvun alussa Budin ja Russin suhde -
alkoi hieman kiristyä.
Bud ei enää käynyt lounailla. Hän sai niistä vatsavaivoja.
Budin työ kävi koko ajan vähemmän tärkeäksi.
Lopulta hänen oli lähdettävä.
Bud päätti lähteä vuoden 1995 kieppeillä.
Russ sanoo tänäkin päivänä, että yksi pieleen menneistä asioista -
oli Budin lähtö.
Bud oli sellainen ihminen, joka tuntee jotakin pian tapahtuvan.
Eikä yhtiö ole entisensä.
Budin lähdettyä Dee otti talousjohtajan paikan.
Minä johdan yhtiötä ja laajennan sitä -
hän pitää huolen rahoista.
Ja minulle oli yllätys, etten voinut käyttää rahoja laajentumiseen.
Dee sai tehtäväkseen hankkia rahoitusta -
myymällä Towerin velkakirjoja.
Sillä lailla Tower sai helpommin lainaa.
Alkoi kerääntyä jännitteitä.
Meillä oli niskassamme luotottajia, velkakirjan omistajia, pankkeja.
Yleensäkin talouspaineet lisääntyivät.
Musiikkiteollisuudessa oli kehittymässä täysi myrsky.
Olimme kulkeneet vinyylisingleistä kasettisingleihin ja CD-singleihin.
Luovuimme niistä, sillä ajattelimme ihan oikein -
että miksi antaa ihmisten ostaa albumin paras biisi?
Ei anneta sitä kaupan, niin heidän on ostettava koko albumi.
Ja siihen aikaan se oli totta.
Lopulta ihmiset ehkä vähän suuttuivat siitä.
Selvä, pidän ehkä parista Britney Spearsin biisistä.
Mutta haluanko todella ostaa koko levyn 18 dollarilla?
Se oli huippukohta.
Uuden nuorten sukupolven -
ei tarvinnut enää mennä levykauppaan ostamaan musaa.
Jos he eivät tule ostamaan levyjä kaupastasi -
olet aika pulassa.
Sitten alkoi tapahtua kaikenlaista muutakin.
Massakauppiaat alkoivat tunkea markkinoille -
ja hintasota oli hirvittävää.
Kaikki ja sen veli alkoivat myydä CD-levyjä.
Target, Walmart, kaikki nämä. He myivät omakustannushintaan.
Se vei meiltä hittien luoman liikenteen.
Jos Tower Recordsin vastapäätä muutti Best Buy -
musiikin kuluttaja sanoi, että Towerilla tämä maksaa 20 taalaa.
Ja Best Buylla vain kympin.
Se oli suuri ongelma jo ennen Napsteria.
Teollisuus kokonaisuutena -
ei ryhtynyt oikeisiin toimenpiteisiin haasteiden edessä.
Heidän olisi pitänyt alentaa levyjen hintaa.
He olisivat voineet, mutta ei.
Muistan elävästi, kun kuulin puhuttavan ensi kertaa MP3:sta.
En masentunut nähdessäni Napsterin ensi kertaa.
Muistan sen oikein hyvin.
Näin, että mukana oli 800000 ihmistä.
Ajattelin, että onpa uskomatonta. Mahtavaa.
En ajatellut, että nuo 800000 varastivat minulta.
Se oli historian ällistyttävin tietokoneohjelma.
Se oli samalla yhteisö.
Toisten soittolistoja voi katsella. Se oli ihan luonnollista.
Mike Farrace perusti ensimmäisen levykaupan nettiin.
Muttemme tienneet, miten sitä käyttää.
Palvelimemme oli AOL: llä. Aika kesyä.
Sen kehittäminen vähittäiskauppaan ei ollut ihan minun alaani.
Mutta tajutessamme, kuinka helppoa ihmisten oli jakaa tiedostoja -
ja poimia musiikkia ihan ilmaiseksi... Se oli ongelma.
Miten sen kanssa kilpailee?
Jos saisit hanastasi ilmaista Coca-Colaa -
et koskaan ostaisi Coca-Colaa pullossa.
Toisaalta olet, että okei, ei kai tämä nyt ole niin vakavaa.
Singlet ovat halpoja. Emme me niin paljon rahaa edes tarvitse.
Toisaalta, kun Napster tuli kehiin, nousi suureksi kysymykseksi -
kuinka ilmaista vastaan kilpaillaan?
Toisaalla on kaikki nämä musiikkia ilmaiseksi varastavat.
Ja toisaalla on 18 taalan CD, joka on päätuotteemme.
Ei oikein tasapainossa.
Mutta jos on 99 sentin single -
tai halpa, vaihtoehtoinen tapa myydä musiikkia -
on hieman helpompaa kilpailla ilmaisen kanssa.
Sen me näimme myöhemmin, kun iTunes aloitti -
ja myi biisejä 99 sentillä ja menestyi hyvin.
He ajattelevat, että musiikkia on tietokoneella, Googlaa se -
ja heidän mielestään se on ilmaista.
Tästä puhuttiin Russin kanssa kyllästymiseen saakka.
Hän uskoi, että aina olisi ihmisiä -
jotka haluaisivat ostaa levyjä kokoelmaansa -
tai kirjastoonsa.
Ne ihmiset kuolivat sukupuuttoon -
ja seuraava sukupolvi ajattelee, että iPad -
on se musiikkikokoelma.
Niin se nykyään on. Se on totuus.
Levyjä ei ole. Levyä ostamaan, hulluko olet?
Vähittäismyyjät alkoivat jäädä kelkasta -
koska se oli niin helppoa, liian mukavaa.
Levykaupassa on vieläkin kiva käydä, mutten muista koska viimeksi kävin.
Työnsikö teollisuus ihmisiä piratismin puolelle -
pakottaessaan ostamaan albumeita yhden biisin sijasta?
En osaa sanoa, onko asia niin.
Mutta niin voi perustellusti väittää.
Alkoi käydä selväksi, että ala on muuttumassa -
emmekä me pysty sopeutumaan muutokseen.
Voi väittää, ettemme ole sopeutumassa muutokseen -
tai ettemme tiedä kuinka siihen sopeutua.
Mutta peliin vaikuttivat kaikki nämä asiat.
Kun vielä olisimme mielestäni voineet muuttua, se karkasi käsistäni.
Minun sairastumiseni ei auttanut asioita yhtään.
1998 tapahtui pari juttua.
Isälleni tehtiin sydämen ohitusleikkaus -
ja hän oli toipilaana melkein koko vuoden.
Minut nimitettiin toimitusjohtajaksi.
Russista tehtiin puheenjohtaja.
Stanley, Chris Hopson, Dee Searson ja minä olimme tasaveroisia -
mutta yhtäkkiä ylenin toimitusjohtajaksi.
Se aiheutti kireyttä ja hankaluuksia.
Tunsin Michaelia jonkin verran. En pitänyt siitä.
Hän ei ylennyt...
Tower Recordsin historiaan kuului -
että aloitimme kaikki alhaalta ja ylenimme oppimalla -
ja tekemällä, elämällä.
Niin oli aina tehty Towerilla ennen kuin aloin lukea lakia.
Kun palasin Towerille 1988 -
nousin varatoimitusjohtajaksi ja lakimieheksi.
Sain heti pomon pojan leiman.
Eräät ihmiset halusivat laittaa kapuloita rattaisiin.
Mike oli aika hyvä, mutta hän ei ollut minun veroiseni -
siinä mitä meidän piti puljussa tehdä.
Russell oli valloittava persoona. Michael ei ollut.
Oli haasteellista -
saada johtokunnan kollegoiden luottamus.
Toinen juttu alkoi tapahtua vuoden 2000 paikkeilla.
Myynti alkoi romahtaa.
Olimme aina vain kasvaneet 1960-2000.
Ei mennyt yhtä vuotta ilman tasaista myynnin kasvua.
Tästä tuli ongelmallista -
kun velkaa oli paljon ja korot olivat kovat.
Ja siinä kohtaa Tower alkoi romahtaa.
Kaikki mihin koskit toimi aina.
Ja sitten se lakkaa.
Oli tyhmää, ettei bisnessuunnitelma toiminut.
Sen tueksi ei ollut väestöä. Niin yksinkertaista se on.
Olet lainannut ne hemmetin rahat -
ja yhtäkkiä tajuat menneesi liian pitkälle.
Kaikki toimii hienosti Japanissa.
Mutta koska kaikkialla muualla on tullut tappioita -
pankki pakottaa tekemään jotain, ja pakottaa myymään Japanin.
Japani tuotti aivan suunnattomasti.
Japanin myyminen oli kauhea menetys.
JAPANI
He laajensivat liikaa.
Se olisi vahingoittanut heitä ilman Napsteriakin.
Napsterin tulo myöhemmin oli kuolinisku.
Siellä Russ on. Minua haastatellaan.
Bud Martin.
Jos Bud ei olisi sairastunut ja mennyt kuolemaan -
ja minä olisin kuunnellut häntä, en olisi ollut niissä ongelmissa.
Budin tekemisiä arvostettiin lopulta.
Bud oli siisti heppu, ja tiedän ne tarinat -
kuinka hän roikkui Red Linen kattokruunuista -
ja laittoi lampunvarjostimia päähänsä.
Mutta kaikki pitivät häntä myös yhtiön kulmakivenä.
Hän oli kaveri, joka piti bisnekset kunnossa.
Hän vanheni ja sairasteli. Hänellä oli pitkäaikainen tauti.
Hän ei ollut kertonut vielä 90-luvun alussa kellekään -
mutta hänellä oli riuduttava tauti, leukemia.
Hänellä oli useimpien tietämättä ollut se jo 15 vuotta.
Hän eli hyvän elämän. Se oli surullista vain lopussa.
Hänellä ei ollut paljon puhuttavaa.
Hän kuoli vain pari vuotta myöhemmin.
Haluan sanoa pari asiaa Budista.
En saa tätä oikein ulos. Anteeksi.
En aikonut tehdä tätä.
Hän opetti meitä nuoria, jotka nyt olemme toimitusjohtajia -
katsomaan, mitä elämällämme teemme -
ainakin mitä moraaliin tulee.
Hän oli loistava opettaja.
Hän oli uskomattoman seksistinen sika, mutta samalla täysin reilu.
Minulla on vain yksi asia sanottavana -
jos se nyt onnistuu. Anteeksi.
Bud, kulta. Tämä on sinulle.
Bud Martin.
Bud, kaikista ihmisistä, mahdollisti kaiken.
Kaikkina noina 26 vuotena ehkä kolmena viimeisenä -
tuntui, että koko Tower Recordsin idea -
ei enää kestäisi kauan.
Lopulta kyse oli vain ajankohdasta.
Kun pankit astuivat kuvaan, tiesimme asioiden muuttuvan.
Se oli...
Isä...
Kun pankit alkoivat painostaa yhtiötä -
ja vaativat järjestämään yhtiön uudelleen viranomaisten johdolla -
isä järkyttyi kovasti.
Pankki kertoi minulle uutisen.
Sanoin, etten pitänyt ideasta. He sanoivat, etten muuta voisi.
"Joko sallit uuden johtajan tai me emme lainaa rahaa."
"Okei, me tarvitsemme rahat."
Ilman rahaa emme voi toimia lainkaan.
"Me yritämme hankkia uuden johtajan."
Mike meni palkkaamaan tätä naista, Betsy Burtonia.
Hän halusi palkata Betsyn.
No, mukana oli uusia jäseniä. Se taisi olla Betsy.
En edes tiennyt, mitä yhtiössä tapahtui siihen aikaan.
Hänen ideansa oli satsata markkinointirahat brändäykseen.
Minä ihmettelin, että miksi juuri brändäykseen?
Meillä on jo hyvä brändi. Nyt tarvitaan mainontaa.
Tarvitaan mainoksia, jotka saavat tuotteet liikkeelle.
Tuotteen on liikuttava. Se on perusperiaate.
Sitten hän lakkautti "Pulse!" -lehden.
"Pulsen!" menetys ja 30-40 hengen erottaminen oli sydäntä särkevää.
Jos joskus olin lähellä haluta tappaa jonkun -
ihan omin käsin, niin hänet.
Suljimme painotalon ja menetimme 30 työntekijää.
Suljimme kylttipajamme ja menetimme 30 työntekijää.
Oli leikattava kaikkialta. Potkittava väkeä pois.
Siinä alkaa olla kahdenlaista tunnelmaa.
"Olen niin hyvä, ei minua potkita, toivon mukaan."
Uudelleen järjestäjät sanoivat meille -
että teidän on leikattava kuluja, koska rahaa ei ole.
Tavallaan he sanoivat samaa, mitä Bud oli toistellut -
viimeiset 40 vuotta.
Puhuin toisesta suupielestäni hänelle -
ja mietin keinoja saada yhtiö kasvuun ja jaloilleen.
Toisesta suupielestäni puhuin -
näille kavereille, jotka halusivat vain pistää kaiken lihoiksi.
Se oli ristiriitaista.
He eivät ymmärtäneet tuotetta.
He eivät ymmärtäneet ihmisiä, jotka olivat yhtiön leivissä.
He eivät ymmärtäneet järjestelmiä. Eivät ymmärtäneet mitään.
Virheet olivat sisäänrakennettuja, eikä se voinut johtaa hyvään.
Hän pani hanttiin uudelleenjärjestelijöille.
Ja sitä väkeä riitti.
Muistan elävästi ensimmäisen kokouksemme.
Sanoin heille, että olen vielä virallisesti yhtiön puheenjohtaja.
Puheenjohtaja ilman salkkua.
Kysyin, mitä he minusta halusivat. Kuka alkaa visionääriksi?
Kuka miettii, mitä tällä alalla pitäisi tulevaisuudessa tehdä?
Tämä idiootti nainen vastaa minulle: "Me emme tarvitse visionääriä."
En voinut enää mitään millekään.
Mitä siinä tehdä? Pudistin päätäni ja menin pois.
Betsy oli haastatellut meitä ryhmänä, ja yksitellen -
useimpia meistä johtokunnan jäsenistä.
Tiesimme, mitä oli tekeillä.
Mike Solomon ylennettiin toimitusjohtajaksi.
Ja hänen oli toteltava näitä pankin henkilöitä.
Kaikki jotenkin vain jämähti.
Joku ulkopuolinen vei meiltä kaiken.
Minä jäin kahden tulen väliin.
Me tarvitsimme voittoa, ja meidän oli maksettava velkamme.
Mutta sen tehdäksemme oli revittävä koko yhtiön sydän.
2004 he potkivat pois minut, Deen ja Mark Viducichin.
Kai he päättivät silloin lopettaa koko firman. Eivät he sitä sanoneet.
Heiltä meni siihen muutama vuosi, mutta heitä ei enää kiinnostanut -
kasvattaa tai pelastaa yhtiötä, minun nähdäkseni.
He kertoivat ja opastivat, mitä pitäisi tehdä kulujen leikkaamiseksi.
Säästää rahaa, kasvattaa voittoja, tai ainakin vähentää tappioita.
Jos voisimme potkia jonkun joka tienaa 200000 -
voisimme palkata jonkun 100000 tienaavan.
Olin Mike Solomonin huoneessa, siellä oli myös Betty Boop.
Tiesin, miksi olin siellä. Se ei ollut salaisuus.
Kerroin hänelle ja Bettylle, että heidän ei olisi pitänyt olla siellä.
"Teidät täältä pitäisi potkia. Ei minua."
Kun joutuu erottamaan jonkun, jonka palkkasi 30 vuotta sitten...
Niitä, jotka aloittivat alhaalta ja olivat nyt johtajia ja esimiehiä...
Se on vain kamalaa.
Olimme Stanleyn kanssa Lake Tahoella.
Olimme drinkillä baarissa pienen uhkapelin jälkeen.
Hän sanoo ihan yhtäkkiä...
"Bob, muuten. Yhtiö on nyt uudelleenjärjestelyssä.
Se on uudelleenjärjesteltävä kasvun tai jonkin takia."
Olin aivan mykistynyt.
Se oli sellainen kahdenkeskinen tapaaminen.
Siinä vaiheessa kulautin muutaman viskin.
Kun Heidi erotti minut, hän kutsui minut sisään ja sanoi:
"Rudy, tätä on vaikea sanoa, mutta haluan avioeron."
Se oli todella rankkaa, ja tiesin sen olevan yhtä rankkaa hänelle.
Menin Russin puheille.
"Mitä helvettiä me nyt sinun kanssasi teemme?" Sillä lailla.
Hän ei erottanut ketään koko elämässään.
Eikä varsinkaan koko johtokuntaansa.
Hän ei ollut sellainen.
Hän soitti ja pyysi minua lounaalle.
Ajattelin, ettei tämä tiedä hyvää.
Russ ei soita ja pyydä lounaalle.
Hän oli kyynelissä. Yhtä rankkaa hänelle kuin minulle.
Ehkä rankempaa. Minun kävi häntä sääliksi.
Olemme Russin kanssa serkkuja -
ja Mike Solomon, joka oli aikoinaan toimitusjohtaja, me olemme serkkuja.
Nähdä, kuinka perheenjäsenet vain sysätään sivuun -
oli rankempaa kuin 30 vuoden uran menetys.
30 vuoden jälkeen sain rannekellon.
Heti kohta lähdettyäni yhtiöstä.
Se on ranteessani nytkin.
Siinä lukee: "Bob, kiitos. Rakastamme sinua. Tower Records."
Se oli molemminpuolista.
Kunpa voisin sanoa, että tuntisin enemmän eloonjääneen syyllisyyttä.
Mutta oli siinä helpotustakin.
Ja kun lomautuksia tuli lisää...
Towerin olennaisten osien ja menestyksen takeiden leikkaaminen -
sai sydämen muljahtelemaan. Se oli yhtiön sydän.
Ei se tulisi toimimaan ilman sitä tiimiä.
Eikä se toiminutkaan.
Tänään Towerin perustaja sulkee viimeisen levykauppansa.
Tähän päättyy matka, joka nosti Sacramenton kartalle.
Yksi monista ketjuista joka sulkee ovensa kaikkialla.
LIIKE SULJETAAN
Olin New Yorkissa Fourthin ja Broadwayn kulmassa.
Meillä oli asunto samassa rakennuksessa -
ja minä katsoin sieltä, kuinka liike sulki ovensa sinä iltana.
Katselin sitä kadun toiselta puolelta.
Mikä nyt eteen? Se on ohi.
Ne kaikki sulkivat kerralla, ja moni sai lopulta lähteä.
Heidän konkurssinsa oli elämäni suurimpia järkytyksiä -
ihan oikeasti. Se sattui pahasti. Ja jäin kaipaamaan sitä.
Kaipaan sitä rutiinia, levyjen tai CD-levyjen ostoa.
Se oli tämä organisaatio, se toveruus -
tämä yhteen kasvanut ryhmä Russin ympärillä, joka ruokki -
ja rakensi Russin visiota.
Sain 70-luvun alussa töitä Tower Broadwaylla -
täällä Sacramentossa, 16. kadun ja Broadwayn kulmassa.
Ja 1992 päädyin tänne Watt Avenuelle johtajaksi.
Meillä oli ulkona kyltti, jossa mainostimme -
mitä liikkeessä tapahtuu ja muuta sellaista.
Kun kuulimme firman pilkkojien voittaneen huutokaupan -
ja että loppu olisi nyt väistämätön -
me halusimme kirjoittaa jonkin viestin kylttiin.
Dale keksi lauseen "Kaikki päättyy aikanaan. Kiitos, Sacramento."
Menin kotiin ja seuraavana päivänä, kun tulin töihin -
seinälle oli laitettu varmaan 30-metrinen banderolli.
Siinä luki tylysti "Liike suljetaan".
He levittivät banderollin koko rakennuksen yläosaan -
ja peittivät kyltin, jossa luki "Kaikki päättyy aikanaan."
Se oli masentavaa. Kuin todellisuus olisi vetänyt litsarin naamalle.
Kun he viimein lähtivät, he ottivat banderollin pois.
Ja paljastivat viestimme vielä kerran.
KAIKKI PÄÄTTYY AIKANAAN KIITOS, SACRAMENTO
Se on todella surullista.
Luuranko on vielä täällä.
Ja osat ovat vielä paikalla, vaikka ne eivät toimi.
Olisin paljon iloisempi, jos istuisin tässä ja kaikkialla olisi levyjä -
ja musiikki soisi -
ja ihmiset kulkisivat ostamassa.
Mutta se on kuitenkin menneisyyttä.
Sitä ei voi mitenkään muuttaa.
Mietitään, mitä tehdään tulevaisuudessa.
KIITOS, RUSS. OLET YHTÄ SANKARIMME
TOKIO 40 KM
Se tunne, kun ajan Shibuyan, Shinjukun tai Harajukun läpi -
ja näen Tower Recordsin hemmetin logon rakennuksen katolla.
Onko teillä Tower Records? Juu.
Menimme sisään. Se oli Tower Records.
Joka kerroksessa oli eri CD-levyjä, oli näyttöjä joka puolella -
ja ihmiset ostivat musiikkia ja kuuntelivat eri asemia.
Se oli mieletöntä.
Japanin kukoistuksesta olen todella ylpeä.
En voisi iloisempi olla.
Se todistaa, että se voisi toimia.
Koska pohjimmiltaan he tekevät samaa kuin me.
Tower oli Russin vauva.
Hän rakensi sen. Ravitsi sitä. Laajensi.
Se on ainutlaatuista.
Se mitä he tuntevat Russia, Toweria, toisiaan kohtaan.
Ihmiset menivät levykauppoihin kuuntelemaan musiikkia.
Oli elämys mennä kauppaan -
ja selailla tuhansia levyjä.
Se oli täällä. Me olimme osa sitä.
Me rakastuimme siihen. Ja sitten se katosi.
Ei työnteon tarvitse olla ikävää. Eikä kyllästyttävää.
Sen ei tarvitse olla paikka, jonne menemistä vihaat joka päivä.
Se ei ollut sitä minulle, ja tuskin muillekaan Towerin ihmisille.
Se oli perhe.
Ja sen perheen ihanteet kulkivat mukana loppuun saakka.
Se ei ollut työ. Se oli elämäntapa.
Minusta Tower oli yhden ihmisen visio -
siitä, mitä hän halusi tarjota maailmalle.
Ja me vietimme 30 vuotta seuraten ja jalostaen tuota visiota.
TOWER RECORDS JAPAN, INC HEIWAJIMA, TOKIO
Olimme osa ihmisten elämää, koska musa on osa elämää.
Vaikka viimeinen Towerin levykauppa Yhdysvalloissa -
sulki joulukuun 21. 2006, Russ Solomonin luomus jatkaa elämäänsä.
Japanissa on tällä hetkellä 85 liikettä.
Musiikki toi merkitystä nuorten ihmisten elämään.
Kaikille, oikeasti. Mutta eniten nuorille.
Ja meidän kauttamme he sitä saivat.
Mitä nyt? Loppuivatko kysymykset?
Jep.